Markéta Uhlířová
Video, umění, kultura a česká situace
Fakulta sociálních studií Univerzity Karlovy v Praze, Katedra dějin umění, 2001

(...) Cenkova práce Po Atentátu vychází z předloh režiséra Jiřího Sequense. Svou metodologií (nikoli však východisky) se blíží strukturálnímu filmu Ernieho Gehra a Kena Jacobse, ale i postupům Douglase Gordona, s nimiž sdílejí zájem o „znovuobjevení“ starého filmu s cílem nové vizuální zkušenosti. Po Atentátu se omezuje na prvních pět záběrů Sequensova „fiktivního dokumentu“ Atentát (1964), pokusu o věrohodnou rekonstrukci jednoho z nejtraumatičtějších momentů československých dějin během druhé světové války.  Tyto záběry, v nichž skupinka odbojářů poslouchá rádio a vzrušeně hovoří, jsou v programu „Adobe After Effects“ digitálně upraveny do tří dvouminutových sekvencí. Po Atentátu je sofistikovaným přerámováním jednotlivých záběrů originálu, v nichž detaily (výseky z celku) jsou zvětšeny tak, že nyní zabírají celou plochu obrazového rámu. Cenkova kamera se tak samovolně, svou vlastní cestou, pohybuje po starém filmu: plynule klouže po interiéru, detailech nábytku, částech těla, mlčících postavách či zcela hluchých, nerozeznatelných místech. Divákovi je odepřen celek; namísto toho je nucen soustředit se na detaily (data), jež by dříve sotva postřehl. Děj se odehrává mimo obrazový rám. Divák se tedy musí orientovat mezi tím, co vidí, a tím, co si pouze představuje na základě nervózní konverzace, psychologizovaného ticha, přešlapujících bot.
Cenek ve svých pracích fragmentalizuje vizuální pole a odkládají základní filmový prostředek – vyprávění – až na sekundární místo. Použité obrazy tak uvolňují do konfigurace nových „textů“, jež se posouvají pryč od textů původních. Klíčovým aspektem těchto děl je jejich fascinace informativním potenciálem filmového rámu i tím, co existuje mimo rám. Je to fascinace, která zkoumá, jak se publikum dívá na filmy a jak deformace rámu může změnit jejich zkušenost. Cenek si uvědomuje přemíru informací, jež nabízí každá filmová sekvence, i to, že naše percepční a kognitivní mechanismy dokážou zpracovat pouze jejich omezené množství. ... (naviguje) naši pozornost na to, co je zanedbatelné a periferní, tedy mimo rámec okamžitého pohledu. Omezením a vlastní hierarchizací tak paradoxně otevírá novou intenzitu vidění – vlastnost filmu, která byla klasickým schématem vyprávění potlačena. (...)